Am smuls stelele de pe cer,
si le-am adus jos pe Pământ.
Dar cu ce pret ?
Când am aprins aceste lumini,
am pierdut ceva pretios: stelele.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com"
Vizionare plăcută !
Cu mult timp în urmă, într-o lume luminată doar de foc,
relatia noastră cu stelele
a fost ceva mai mult...
personală.
De mii de generatii,
am privit stelele
ca si cum vietile noastre ar fi depins de ele.
Pentru că asa a fost.
Noi oamenii nu am fost cei mai mari,
cei mai puternici, cei mai rapizi
dintre toate animalele cu care am concurat.
Dar noi am avut ceva aparte: inteligenta noastră.
Un aspect care a fost genial:
recunoasterea formelor.
Noapte de noapte, noi am privit stelele.
Si de-a lungul timpului, înaintasii nostri au observat
că miscările stelelor de-a lungul noptilor din an
preziceau schimbări pe Pământ
ce amenintă sau intensifică sansele noastre de supravietuire.
În timp, imaginatia noastră
era unicul stadiu în care povestile deveneau reale,
înainte ca aici să fi fost filme sau televizoare
sau obiecte electronice de orice tip,
fiecare cultură umană a conectat punctele
ca să formeze propriile lor imagini.
Aceste imagini au devenit ilustratiile unei cărti de povesti
care, la un nivel mai profund, era si un manual de supravietuire.
Numele si personalitătile zeilor, ale eroilor,
animale de fermă, sau obiecte familiare
au variat de la o cultură la alta.
Dar acolo era un minunat grup de stele
stiut grecilor antici si de noi astăzi
ca Pleiadele,
un grup de stele format în urmă cu 100 de milioane de ani.
Fiecare din ele este cam de 40 de ori mai luminoasă decât Soarele nostru.
Si Alcyone, cea mai luminoasă,
întrece Soarele nostru de 1.000 de ori.
De ani de zile, Pleiadele au fost folosite pentru a testa vederea
oamenilor din toată lumea.
Dacă puteai vedea măcar sase din ele,
erai considerat normal.
Dacă vedeai mai mult de sapte,
erai un candidat ideal pentru a fi războinic sau cercetas.
Printre celtii antici si druizii din insulele britanice,
Pleiadele erau considerate ca având o semnificatie de bântuire.
În noaptea anului în care ei au ajuns
pe cel mai înalt punct de pe cer la miezul noptii,
spiritele celor morti s-au gândit sa rătăcească pe Pământ.
Aceasta se crede a fi originea sărbătorii
stiută cândva ca Samhain,
acum numită Halloween.
Înaintasii nostri de pe tot Pământul,
au spus povesti ca să explice
cum Pleiadele au ajuns să fie pe cer.
Pentru oamenii Kiowa din nordul Americii,
s-a întâmplat cam asa:
Cu mult, mult timp în urmă, câteva femei tinere
s-au furisat departe de tabăra lor
să danseze libere, sub stele.
Piatră, salvează-ne !
Piatră, fie-ti milă de noi !
Piatra a auzit plânsetele lor si a crescut mai înaltă.
Până când a devenit ceea ce astăzi e stiută ca Turnul Diavolului (eng: Devil's Tower).
Fecioarele au fost transformate în stelele Pleiadelor,
care pot fi văzute cum stau agătate deasupra turnului în miezul iernii.
Grecii antici de asemenea au văzut bijuterii
precum sapte fecioare,
cele sapte fiice ale lui Atlas,
urmărite nu de ursi, ci de...
Orion vânătorul,
care le-a spionat când a fost să se plimbe într-o zi.
Orion a înnebunit de dorintă.
Timp de sapte ani, el le-a urmărit neîncetat.
- Epuizate... - Zeus, ajută-ne.
... s-au rugat lui pentru a le scăpa.
Lui Zeus, regele zeilor, i-a părut rău pentru ele,
si le-a transformat pe cele sapte fecioare:
în Pleiade.
Dar zeii sunt, de obicei, capriciosi.
Când Orion a fost ucis de întepătura unui scorpion,
Zeus l-a pus pe cer unde putea să-si continue urmărirea
celor sapte surioare superbe.
Înaintasii nostri, împleteau
povesti superbe de imaginat.
Ei nu ne pot duce mai aproape de stele
decât visele noastre.
A mai fost nevoie de câteva mii de ani
până când genialii oameni de stiintă au pătruns secretele
a vietilor adevărate ale stelelor.
În 1901,
Harvard a fost o lume a bărbatilor.
Dar un astronom numit Edward Charles Pickering
a rupt această regulă.
Oh, biroul lui Pickering e mai jos de coridor.
Si acea usă de acolo duce în camera
în care el îsi tine computer-ele.
Presupunem că numim pe acele femei "computere" dar, uh,
Am auzit mai mai multi prieteni referindu-se la acele fete ca fiind haremul lui Pickering.
Pickering a adunat o echipă de femei
să facă o hartă si să clasifice tipurile de stele.
Una din ele asigura cheia întelegerii noastre
a substantei din stele.
Si alta a conceput pentru noi o metodă să calculăm mărimea universului.
Din diverse motive, probabil nu ai auzit de niciuna din ele.
Mă întreb de ce...
Aceea este Annie Jump Cannon, liderul echipei.
Înainte să fie în echipă,
ea a catalogat un sfert de milioane de stele.
Numărul 11 este o B7.
Aceea este Alcyone din Pleiade.
Cannon si-a pierdut auzul în timp ce avea scarlatină
atunci când a fost tânără.
Numărul 12 este o B6.
Aceea este Henrietta Swan Leavitt, este de asemenea surdă.
Si ea este una din marii oameni de stiintă din cameră.
Leavitt a descoperit metoda pe care astronomii încă au folosit-o
mai mult de un secol
pentru a măsura distantele dintre stele
si însăsi mărimea cosmosului.
Annie Jump Cannon a trimis o felicitare de Crăciun explicând
ce făceau de fapt ea si surorile sale.
Se permite luminii stelei
să cadă prin prisma din telescop, a scris ea.
Astfel mărită, lumina stelei este împărtită într-o bandă
arătând culorile ce o compun,
razele rosii merg până într-un capăt si cele violete spre celălalt.
Acesta e spectrul unei stele.
Arată prezenta a unor dungi fine întunecate.
Comparându-le cu liniile obtinute de la substantele strălucitoare din laborator,
noi putem determina că aceleasi elemente familiare nouă
pe Pământ de asemenea există si în exteriorul stelei.
Aceasta este placa cu numărul 12358B.
Numărul unu din această placă este o stea de tipul B.
Fă-o pe aceea în B2.
I-a luat zeci de ani lui Cannon
ca să clasifice caracterul spectral
a sute si sute de stele
potrivit schemei pe care ea a conceput-o.
Cannon a descoperit că stelele cădeau
într-o secventă continuă de sapte mari categorii
conform liniilor spectrale ale structurilor.
Fiecare era denumită de o literă.
Dar liniile spectrale a două stele clasate cu aceeasi literă
puteau diferi în moduri subtile,
variatii de minut pe care Cannon le-a învătat să le recunoască din memorie.
Pentru a distinge aceste spectre de altele,
ea a atribuit zece subcategorii numerice pentru fiecare clasă.
Annie Jump Cannon a organizat stelele,
dar ar trebui ca alt om de stiintă să descifreze
însemnătatea ascunsă a muncii sale.
În Anglia anului 1923, femeilor li se interziceau
să urmeze studii avansate în stiintă.
Dar Cecelia Payne a participat la o lectură în Londra
tinută de astronomul Sir Arthur Eddington,
primul om de stiintă ce a adus dovezi
precum că revolutionara Teorie a Relativitătii ai lui Einstein, era corectă.
Din acel moment,
stia că nimic
nu o va împiedica să-si urmeze marile vise.
A decis să emigreze în America,
unde femeile au câstigat deja libertatea
să studieze stelele.
Cererea sa a fost acceptată la Harvard
Ce ar putea descoperi aici ar putea provoca
una din credintele centrale din astronomie.
Impactul rezultat,
ar putea fi zorii astrofizicii moderne.
Asa cum au trecut deceniile,
Annie Jump Cannon si echipa sa au "cernut" fiecare stea,
verificându-i fiecăreia semnătura spectrală
prin aruncarea unei priviri si trecerea lor acolo
în una din cele sapte categorii.
Au devenit sute de mii de puncte
într-o imagine mare pe care încă nimeni nu o întelege.
În această comunitate de femei, a mai venit încă una.
Ei bine, salutare.
Tu trebuie să fii domnisoara Payne.
Te-am asteptat.
Haide, intră.
Cecilia Payne nu a mai avut parte de o asemenea bunătate
în cadrele stiintifice anterioare.
Aceste surori au împărtit cu generozitate
fructele muncii lor, cu ea,
si ea a răsturnat observatiile lor
într-o nouă întelegere radicală a stelelor.
Aceste două femei au devenit bune prietene.
Cannon i-a spus lui Payne tot ceea ce învătase
despre spectrul stelar.
Si Payne a început să analizeze rezultatele lui Cannon
ca să vadă dacă poate determina compozitia actuală chimică
si starea fizică a stelei.
Ea a adus în munca sa, expertiza ei
în fizica teoretică si atomică.
Cele mai remarcabile caracteristici în spectrul stelelor
au arătat prezenta a elementelor grele
precum calciul... si fierul,
care sunt printre cele mai abundente elemente de pe Pământ.
Deci astronomii au concluzionat în mod natural
că stelele sunt făcute
din aceleasi elemente ca si Pământul
în aproximativ aceleasi proportii.
În 1924, Henry Norris Russell a fost decanul
astronomilor americani având numeroase contributii
pentru ca să putem întelege stelele.
Între 40 si 45 de elemente chimice
pe care le avem aici pe Pământ
sunt de asemenea prezente în spectrul Soarelui.
Deci, putem presupune că si compozitia Soarelui
seamănă cu cea a Pământului.
Dacă cineva ar încălzi crusta Pământului până la incandescentă,
spectrul său ar semăna cu al Soarelui.
Annie, cred că am înteles toate însemnările acelea.
Toti anii tăi de muncă.
Spune-mi.
Am calculat ce spectru
ar putea să arate de-a lungul unei game largi de temperaturi, si ele se potrivesc
sistemului tău de clasificare în mod perfect.
Spectrul fiecărei stele îti spune cât de fierbinte este.
Literele tale "O-B-A-F-G-K-M" sunt de fapt scări de temperatură ale stelelor
de la cea mai fierbinte, la cea mai răcoroasă.
Aici este un titlu, Annie. Îti multumesc pentru munca ta,
am descoperit că stelele sunt alcătuite aproape în întregime
din hidrogen si heliu.
Acolo este de milioane de ori mai mult hidrogen si heliu
decât metale în stele.
Stiu, sună nebuneste.
Esti sigură ?
A mai verificat cineva calculele tale ?
Încă nu, dar este totul în teza mea,
care este deja în drum către profesorul Russell.
Săraca femeie.
I-a părut rău lui Russell pentru Cecilia Payne.
Teza sa îi părea a fi fundamental eronată.
Este clar, imposibil ca hidrogenul să poată fi
de un milion de ori mai abundent decât metalele.
Dovezile ei adunate cu grijă au ajuns în fata
întelepciunii conventionale stiintifice.
"Cum pot avea dreptate, " se întreabă ea,
"că asta ar însemna
ca acel distins om de stiintă să fi gresit ?"
În ciuda încrederii sale în calitatea cercetărilor ei
ea a cedat si a adăugat o propozitie tezei sale
care a atras numeroase priviri.
Au trebuit patru ani
până ca Russell să realizeze că Payne avea dreptate.
Spre meritul său, de îndată
a recunoscut că a fost descoperirea ei.
"Atmosferele Stelare" ai lui Payne, este de departe
cea mai genială teză de doctorat
scrisă vreodată în astronomie.
A devenit textul standard în domeniul său.
PAYNE: Am fost de vină pentru că nu mi-am sustinut punctul de vedere.
Am renuntat să fiu autoritară când am crezut că aveam dreptate.
Dacă esti sigur de faptele tale,
ar trebui să-ti aperi pozitia.
Cuvintele puternice
pot reusi în alte sfere ale experientei umane,
dar în stiintă, singurul lucru care contează, este dovada
si însăsi logica argumentului.
Interpretarea făcută de Cecilia Payne a scrierilor lui Annie Jump Cannon
despre spectrul stelar, face să fie posibil pentru noi
să citim povestile de viată a stelelor
să le urmărim firul vietii până la începutul lor
până la moartea lor de foc.
Sunt multe tipuri de stele.
Unele strălucesc la fel ca Soarele.
Unele sunt mai stinse.
Cele mai mari stele sunt de zece milioane de ori mai mari
decât mica noastră stea.
Unele stele sunt atât de bătrâne, dincolo de imaginatia noastră
în vârstă de mai mult de zece miliarde de ani.
Unele se nasc chiar acum.
Când atomii fuzionează în inima stelelor,
ei creează lumina stelară.
Stelele sunt născute în "fase",
formate din gazul si praful din norii interstelari.
Masele fiecărei stele în fasă
pot varia de la cele mici, care nu sunt mai mari
decât cele mai mari planete
până la super-gigantii stelari care fac ca Soarele să pară pitic.
Stelele din nebuloasa de sub centura lui Orion, sunt nou-născute,
în urmă cu aproape 5 milioane de ani,
si încă sunt îngrădite de praful si gazul
care le-a dat nastere.
Stelele din Pleiade sunt deja copii mici,
în vârstă de aproape 100 de milioane de ani.
Ele stau în păturile lor de praf si gaz,
dar încă sunt legate împreună
de o gravitatie reciprocă.
Alte câteva sute de milioane de ani,
si ele vor pluti despărtite în drumurile lor separate,
niciodată nu se vor mai întâlni.
Cele mai multe din stelele Carului Mare sunt "adolescente",
în vârstă de aproximativ o jumătate de miliard de ani.
Ele deja plutesc despărtite de la grupul lor nativ,
desi noi încă putând urmări urmasii lor comuni.
Eventual, ele se vor răspândi prin galaxia Calea Lactee.
Dar cele mai familiare constelatii
sunt un amestec de stele neînrudite,
unele mai slabe si apropiate,
altele mai aprinse si mai îndepărtate.
Soarele nostru ?
De la distanta de câtiva ani-lumină,
este greu să-l găsesti printre alte stele.
Acela este.
Soarele nostru e de o vârstă mijlocie
si e mult până acolo unde a fost născut.
Stelele sale surori,
au fost concepute din aceiasi nori interstelari,
care s-au împrăstiat de-a lungul galaxiei.
Multe din ele au propriile lor planete.
Poate unele din ele sustin
evolutia vietii si a inteligentei.
Cele mai multe din stelele din cerul nostru înnoptat
de fapt orbitează în jurul uneia sau mai multe stele.
Cu ochiul liber,
nu vedem de obicei membrii mai slabi
în asemenea duble sau multiple sisteme stelare.
Într-o lume cu trei stele,
noptile ar fi rare
si zilele ar putea alterna între rosu si albastru.
Este destinul stelelor ca să se prăbusească.
Din sutele de stele pe care le vezi
când te uiti sus pe cerul noptii,
fiecare din ele trăieste
într-un interval de două prăbusiri...
prăbusirea initială a întunecatului nor gazos interstelar
pentru a forma steaua,
si prăbusirea finală a stelei luminoase
pe drumul său către soarta sa finală.
Gravitatia face ca stelele să se micsoreze,
în afara cazului când unele forte vor interveni.
Soarele este o mare minge de gaz, incandescentă.
Gazul super fierbinte din miezul său
împinge Soarele să se extindă.
În acelasi timp, propria greutate a Soarelui
îl atrage în interior să se micsoreze.
Si Soarele nostru este mentinut între aceste două forte,
într-un echilibru stabil
între gravitatie si foc nuclear,
o balantă ce se va păstra
pentru încă alte patru miliarde de ani.
Doar că Soarele consumă hidrogen,
miezul său se micsorează foarte încet,
si suprafata Soarelui se va extinde gradual ca si răspuns.
Se întâmplă foarte încet,
imperceptibil,
de-a lungul a milioane de ani.
Dar în aproape un miliard de ani,
Soarele va fi cu 10% mai luminos
decât este acum.
10% poate nu sună prea mult,
dar acea căldura în plus va avea un efect major asupra Pământului.
Când într-un final Soarele îsi va consuma combustibilul,
4 sau 5 miliarde de ani din acest moment,
gazul său se va răci, si presiunea va scădea.
Interiorul Soarelui
nu mai poate suporta greutatea
straturilor exterioare,
si prăbusirea initială se va relua.
Nimic nu durează pentru totdeauna. Chiar si stelele mor.
Heliul, cenusa
a 10 miliarde de ani de fuziune a hidrogenului,
a fost creat în miez.
Fără foc nuclear pentru a-si sustine greutatea,
miezul s-ar prăbusi până când va deveni suficient de fierbinte
să înceapă fuzionarea heliului în carbon si oxigen.
Miezul Soarelui
este mai fierbinte decât a fost înainte.
Atmosferele sale se extind rapid,
de-a lungul a următoarelor miliarde de ani, se va umfla
la mai mult de 100 de ori decât mărimea sa originală
o stea rosie, uriasă.
Va învălui si devora
planetele:... Mercur...
... si Venus...
... si posibil Pământul.
Îmi place să cred că
zece milioane de ani înainte de viitorul îndepărtat,
dacă aici va fi încă viată, născută pe Pământ,
îsi va fi găsit noi cămine printre stele.
Odată ce Soarele arde prin heliul său,
va deveni foarte instabil,
împrăstiind straturile sale exterioare în spatiu.
Miezul super fierbinte, expus
va inunda împrejurimile sale
cu o mare energie: lumina ultravioletă.
Atomii vor începe un fluorescent dans sălbatic.
Soarele se va prăbusi ca un sufleu,
micsorându-se de sute de ori până la mărimea Pământului.
Si în acel punct, Soarele va fi atât de dens
încât electronii supra-aglomerati vor împinge înapoi,
împiedicând orice viitoare micsorare.
Nucleul de lumină din centru
va fi unica parte pe care Soarele o va suporta,
o stea pitică albă care va lumina plăpând
pentru încă 100 de miliarde de ani.
Poate că fiintele dintr-un viitor îndepărtat,
vor naviga pe lângă această epavă a stelei,
si să aibă vreo idee despre viata si de lumile pe care le-a încălzit cândva ?
Sfârsiturile psihedelice ale adăposturilor stelelor obisnuite, sunt trecătoare,
durând numai mii de ani
înainte ca să se risipească în praf si gaz interstelar,
din care noile stele se vor naste.
Stelele în sistemele binare
pot avea o soartă diferită.
Sirius, cea mai luminoasă stea din cerul noptii,
are o foarte slabă companie stelară:
o pitică albă.
A fost odată o stea ca Soarele.
Într-o zi, când Sirius a rămas fără combustibil
si a devenit o gigantă rosie,
îsi va revărsa substanta în pitica albă.
Gravitatia intensă a însotitorului
va atrage acel gaz,
trăgându-l într-un disc spiralat.
Când gazul din steaua mai mare
va cădea pe suprafata piticei albe,
va declansa explozii nucleare.
Exploziile uriase vor elibera
de 100.000 de ori mai multă energie decât Soarele.
Fiecare din aceste explozii este numită: nova
din latină pentru "nou".
O stea aproape de 15 ori mai mare decât Soarele,
una ca Rigel, super-giganta albastră
ce formează piciorul drept al lui Orion,
are o diferită soartă, rezervată.
Prăbusirea sa nu va fi oprită de presiunea electronilor.
Steaua va continua să cadă spre interiorul său,
până când nucleele sale vor deveni supra-aglomerate
pe care le vor împinge înapoi.
Rigel se va micsora de aproape 100.000 de ori,
până când nu va mai fi spatiu între nuclee
si nu se va mai micsora.
În acel punct, se va aprinde
o reactie nucleară si mai puternică: o supernova.
Evolutiile celor mai multe stele
durează milioane sau miliarde de ani.
Dar prăbusirea interioară
ce declansează exploziile supernovelor, durează doar câteva secunde.
Ceea ce rămâne va fi doar nucleul atomic
de mărimea unui mic oras
o rapidă stea-neutron rotitoare numită: pulsar.
Dar pentru o stea mult mai mare, cam de 30 de ori decât Soarele
o stea precum Alnilam, în Centurain Orion,
aici nu va fi oprită prăbusirea sa.
În câteva milioane de ani,
când Alnilam va rămâne fără combustibil,
va ajunge de asemenea, să fie o supernova.
Miezul lui Alnilam ce implodează
va fi atât de mare încât nici măcar fortele nucleare
nu vor fi suficient de puternice să facă fată prăbusirii sale.
Nimic nu se poate împotrivi unei astfel de gravitatie.
Si o astfel de stea a avut un destin uimitor.
Va continua să se prăbusească,
de-a lungul granitei din spatiu-timp
numită "întâlnirea orizonturilor",
dincolo de ceea ce nu putem vedea.
Când aceasta traversează acea frontieră,
steaua va dispărea complet din vedere.
Va fi în interiorul unei găuri negre,
un loc în care gravitatia este atât de puternică
încât nimic, nici măcar lumina, nu poate scăpa.
Dar aici este întocmai
o mult mai dramatică soartă
ce o asteaptă pe o stea rară.
Este una si în galaxia noastră.
E atât de instabilă încât atunci când se va întâmpla,
nu va deveni o simplă nova sau o supernova.
Va deveni ceva mult mai catastrofic...
o hipernova.
Si se poate întâmpla chiar în timpul vietii noastre.
Sunt putine locuri aici pe Pământ, să poti avea o priveliste bună
a cerului noptii, decât în pustiul Australiei.
Fără clădiri,
fără masini, luminile străzii, nu e nimic aici;
doar o multime de lumini de stele...
si un ocazional cangur.
Poti avea în special o priveliste bună
a Căii Lactee de aici de jos.
Centrul galaxiei noastre
se ridică sus pe cer,
si se arcuieste de-a lungul cerului
precum coloana vertebrală a noptii.
Noi trăim într-o galaxie-spirală.
Si când ne uităm la Calea Lactee,
noi vedem lumina de la miliarde de stele în discul său spiralat.
Si sub acest minunat cer întunecat,
poti vedea că galaxia Calea Lactee nu este o uniformă bandă de lumină.
Aici sunt pete întunecate ce opresc lumina stelelor.
Aceste pete întunecate sunt cauzate de praful interstelar.
Praful blochează lumina stelară, si aici este foarte mult de acest tip.
Multe culturi s-au uitat la stele
si au conectat punctele
ca să formeze imagini familiare pe cer:
constelatiile.
Dar oamenii aborigeni din Australia
au văzut o potrivire în întuneric
alergând prin Calea Lactee.
Ei au văzut un emu, o pasăre uriasă
nativă de pe acest continent.
Nu în stele, ci în absenta stelelor.
Aici sunt atât de multe moduri ca să te uiti la cer noaptea...
Pentru un milion de ani sau mai mult, noi am privit cerul.
Si s-au întâmplat multe în acel timp.
O supernova explodează în galaxia noastră cam o dată pe secol.
Dacă am putea comprima toate aceste nopti în care am privit stelele
într-un singur minut,
aceasta este ceea ce am putea vedea.
Acum, dacă ochii nostri ar fi fost telescoape,
dacă ar fi găleti de lumină cât rotile de vagoane
si vederea noastră nu ar fi limitată la doar un tip de lumină,
atunci aceasta este Calea Lactee pe care am putea-o vedea.
O galaxie într-o lumină aproape infrarosie
cu ramificatii curgătoare de praf
aruncate în exterior de acele supernove ce explodează,
siluetele de pe fundal
de nenumărate stele.
La aproape 7.500 ani-lumină depărtare,
în altă parte a galaxiei noastre,
este un loc revoltător
la o scală de neconceput.
Aceasta este Nebuloasa Carina,
o "masină" ce creează stele.
I-ar lua 50 de ani unei raze de lumină să o traverseze.
S-au născut stele uriase aici
vestejind gazul si praful din preajmă
cu puternicele lor forte de radiatii ultraviolete.
Când o stea masivă moare,
aceasta explodează singură în bucătele.
Substanta sa este propulsată de-a lungul vastitătii
ca să fie agitată de lumina stelară
si să se agite din cauza gravitatiei.
Stele în praf
si praf în stele.
În cosmos, nimic nu este irosit.
Dar aici este o limită de cât de mare poate fi o stea.
Înapoi în secolul 17, când Edmond Halley
a traversat Ecuatorul ca să facă o hartă a Constelatiilor Sudice,
Eta Carinae părea doar ca o altă slabă stea. Dar în 1843, Eta Carinae
dintr-o dată a devenit a doua cea mai luminoasă stea de pe cer,
întrecută doar de Sirius.
Si încă a fost provocată de atunci.
Acel nor în formă de ganteră
este rămăsita ce se extinde a acelui eveniment.
În centrul ei este o stea nebună.
Vorbind despre instabilitate,
Eta Carinae este de cel putin 100 de ori
mai mare decât Soarele,
si revarsă afară de 5 milioane de ori mai multă lumină.
Este limita superioară a ceea ce poate fi o stea.
Ce este mai evident decât ca Eta Carinae
este chinuită gravitational de un geamăn răutăcios
o altă stea masivă ce orbitează în jurul ei
atât de aproape asa cum planeta Saturn este pentru Soare.
Miezul super masiv al stelei revarsă atât de multă lumină
încât presiunea exterioară poate coplesi gravitatia stelei.
Dacă o stea este prea masivă,
presiunea radiatiei sale va coplesi propria gravitatie
explodând în bucăti.
Soarta lui Eta Carinae a fost pecetluită când s-a născut acum milioane de ani.
Când va exploda într-un final
si cine stie, poate a făcut asta deja;
până la urmă, ne uităm la lumina ce a părăsit steaua
în urma cu 7.500 de ani
va fi un cataclism spre deosebire de ce am văzut mai înainte:
o hipernova.
O explozie atât de puternică, încât va face ca supernova
prin comparatie, să fie ca niste pocnitoare.
Dacă acolo sunt prin zonă sisteme solare
cu planete ce sustin viată, zilele lor sunt numărate.
O hipernova revarsă atât de multă radiatie în spatiu
nu doar lumină, dar raze X si raze gamma
acele planete care sunt la zeci
sau poate sute de ani-lumină depărtare
pot fi "dezbrăcate" de atmosferele lor
si scăldate în radiatia mortală.
Ar putea face ravagii
la mii de ani-lumină în împrejurimi.
Chiar poate acum, te întrebi,
"Suntem în sigurantă ?"
Dacă Eta Carinae va exploda,
ce se va întâmpla cu Pământul ?
Stai linistit, Pământul va fi bine.
Aminteste-ti, noi suntem la 7.500 de ani-lumină
depărtare de Eta Carinae.
Intensitatea radiatiilor de la stea,
chiar si de la o stea care explodează,
se vor disipa rapid cu distanta.
Dar încă, Eta Carinae în chinurile sale mortale
va face un show exceptional.
Va lumina noaptea în emisfera sudică
cu luminozitatea a unei Luni secunde.
Cel mai dramatic cântec de lebădă pe care o stea îl poate cânta.
Înaintasii nostri s-au închinat Soarelui.
Si ei erau departe de a fi păcăliti.
Are sens venerarea Soarelui si stelelor,
pentru că noi suntem copiii lor.
Siliconul din pietre, oxigenul din aer,
carbonul din ADN-ul nostru, fierul din zgârie-nori,
argintul din bijuteriile noastre
toate au fost făcute din stele, miliarde de ani în urmă.
Planeta noastră, societatea noastră si noi însine
suntem praf stelar.
Ei bine, ce face ca atomii să danseze ?
Cum este energia unei stele transformată
în tot ce se întâmplă în lume ?
Ce este energia ?
Ne scăldăm în ea.
Când atomii de hidrogen fuzionează în interiorul Soarelui,
ei creează atomi de heliu.
Si această fuziune emite o explozie de energie
care poate umbla prin interiorul Soarelui pentru 10 milioane de ani
înainte ca să-si croiască drum până la suprafată.
Si odată ajunsă acolo, este liberă să zboare
direct de la Soare spre Pământ
ca lumina vizibilă.
Dacă ar lovi suprafata unei frunze,
aceasta ar fi stocată în plantă ca si energie chimică.
Razele de Soare...
în lumina Lunii.
Îmi pot simti creierul transformând energia chimică a vinului
în energia electrică a gândurilor mele
si călăuzind corzile mele vocale
să producă energia acustică a vocii mele.
Fiecare transformare de energie
se întâmplă oriunde, tot timpul.
Energia de la steaua noastră
alimentează vântul si valurile
si viata din jurul nostru.
Cât de norocosi suntem să avem această mare sursă de energie curată
ce cade ca o mană din cer, pe fiecare din noi.
Pentru Annie Jump Cannon,
Henrietta Swan Leavitt
si Cecilia Payne
care au aprins flacăra de a studia astrofizica modernă.
Si toate surorile Soarelui.
Nu ai unde să te refugiezi de schimbare în cosmos.
Cam 10 sau 20 de milioane de ani de acum,
va părea un moment cosmic
când Orion va prinde în final cele sapte surori.
Dar înainte ca să le aibă în ghearele sale,
cele mai mari stele ale lui Orion vor fi supernove.
Cursa lui Orion si a Pleiadelor se va termina în final,
si cele sapte surori
vor aluneca cu seninătate în bratele ce le-au asteptat
din Calea Lactee.
Noi, pe minunatul Pământ ... si pe bună dreptate
ne întoarcem la Soarele nostru solitar.
Dar de pe o planetă care orbitează o stea
într-un distant roi globular,
sunt încă zori glorioase ce o asteaptă.
Nu un răsărit de Soare...
ci un răsărit de galaxie.
O dimineată umplută cu 200 de miliarde de Sori.
Răsăritul Căii Lactee.
O enormă formă de spirală cu nori căzători de gaz,
condensând sisteme planetare, super-giganti luminători,
Sori stabili de vârstă mijlocie, gigante rosii, pitice albe,
nebuloase planetare, supernove,
stele-neutron, pulsari, găuri negre.
Si, aici sunt toate motivele să te gândesti,
la alte obiecte exotice pe care nu le-am descoperit încă.
Dintr-o asemenea lume, ridicati deasupra Căii Lactee,
ar putea fi clar, ca si la început
să fie clar în lumea noastră,
că noi toti suntem făcuti din atomi, si din stele,
că materia si forma noastră
sunt făurite de marele si anticul cosmos,
din care facem parte.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Adaptarea Bubuloimare